1a.+Aristoteles

Aristoteles

Etikk

Innen etikken benyttet Aristoteles sin tradisjonelle metode; han betraktet virkeligheten. Han begynte med å observere hva kloke mennesker gjorde, hvordan de levet sine liv osv. Dette brukte han sammen med sine teorier innen metafysikk og epistemologi som et utgangspunkt for sine etiske teorier. Alle ting som eksisterer har visse bestemte muligheter, potensialer. Også mennesket har visse muligheter i seg, og et godt liv er et liv som går ut på å virkeliggjøre disse mulighetene. For på en best mulig måte å virkeliggjøre det som er i et bestemt menneske, må det bruke den egenskapen som er spesielt menneskelig, og som skiller det fra dyrene: det må bruke fornuften. I motsetning til Platon hevdet Aristoteles at det ikke finnes noe Det Gode uavhengig av menneskelige behov. Alt godt er godt for noe, det er godt i forhold til en eller annen hensikt. Hensikten må ifølge Aristoteles være å leve et godt liv, og et godt liv er å leve i overensstemmelse med sine evner og egenskaper. Det er denne type etikk som kalles eudaimonisme. Den aller beste måten å leve livet på vil være et liv som i størst mulig grad går ut på å anvende fornuften, og Aristoteles gikk derfor inn for at man bør leve et kontemplativt liv, det vil si et liv hvor man sysler med abstrakte videnskaper som astronomi, matematikk, metafysikk, altså fag som ble betraktet som ikke å ha noen praktisk nytte. Han mente også at et godt liv blant annet må inneholde elementer som en god helse, materiell velstand, gode venner og at ens barn er veloppdragne. En omtale av Aristoteles' etikk kan ikke utelate hans tese om «den gyldne middelvei». Det er viktig, mente han, at man ikke er ødsel. Men man må heller ikke være for gjerrig; det riktige må være å finne en gylden middelvei, en slags balansert generøsitet, hvor man verken gir bort for mye eller for lite. Likeledes må man ikke være feig, men man må heller ikke være for dumdristig. Løsningen er en gylden middelvei - man må ikke være ekstrem i noen retning på noe område. Denne teorien høres kanskje tilforlatelig ut, men den er lett å misforstå. Den skal ikke forståes dithen at man skal finne en gylden middelvei på alle tenkelige områder. Tenk deg at man skal finne en «gylden middelvei» mellom løgn og sannhet! Aristoteles' oppfatning var at dersom to ytterpunkter begge er gale, slik som feighet og dumdristighet, er løsningen å velge en mellomting mellom de to ytterligheter.